Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Ikonické postavení, které si na domácí scéně brněnská INSANIA za dlouhá léta své produktivní existence vybudovala, je jistě reálným odrazem jejích schopností uměleckých, ideových či koncepčních. Kapele slouží ke cti a není zřejmě pochybností o tom, že někde v soukromí je za něj velmi, velmi ráda. Koneckonců stálo jí to něco úsilí, tenhle obrázek o sobě sama v myslích našinců vybudovat, třebaže s nesporným talentem jde vždycky všechno jednodušeji. Ovšem má to všechno i svoji odvrácenou tvář.
Samozřejmě, když jste totiž ikonou, nic jiného než ikonické výsledky se od vás neočekává. Poslední, již pět let staré album „Na počátku byl spam“ vyvolalo (podobně jako mnoho jeho předchůdců) napříč republikou vesměs pozitivní reakce a odezvy, jméno INSANIA díky tomu již tradičně rezonovalo na prvních místech v lecjakých žebříčcích a tak nové album, již desáté studiové, muselo vyvolávat jen ty nejvyšší naděje. Obzvláště pak i při vědomí toho, že v oblíbeném výrazu INSANIE z dejme tomu posledních dvou alb, rámovaném úbytkem razance a posilujícími vlivy elektroniky a Polyho výrazné deklamace, se nejspíš bude pokračovat, jak se ostatně dalo usuzovat i z jednoho z někdejších prohlášení Polyho v rozhovoru pro Metalopolis, že jako kapela sice „míň křičí, ale o to jedovatější je samotné sdělení“.
Dokonce ani perfektní koncepční práce okolo novinky „GRRRotesky“, zabalené do neodolatelné noirové vůně počátků dvacátého století a přísně komiksového náhledu na svět, nenapovídala tomu, že by se cokoliv z toho, jak je ve zdejších zeměpisných šířkách a délkách kapela brněnských samorostů vnímána, mělo měnit. Byl to vlastně jen jeden ze dvou dříve uvolněných singlů „Bomba v kabaretu“, který naznačil, že se INSANIA ve své nejnovější hudební poloze už možná trochu vyčerpala.
Když ovšem s příchodem alba kompletního nezůstalo jen u téhle skladby, bylo jasné, že v mezičase u ní skutečně došlo k jakémusi „vyschnutí“ inspiračních zdrojů. Ne snad definitivnímu, ani ne nějak zásadnímu, ovšem stále pozorovatelnému s ohledem na to, jak náhle některé části desky nejsou schopny působit s oním efektem jedinečného a stoprocentního borce, který na co sáhne, to se mu podaří, což pochopitelně bylo nejmarkantnějším znakem vzpomínaných alb minulých.
„Tak sedej, plujem na okraj světa, žádný strachy, je tam zábradlí, to kvůli bezpečnosti, jinak bychom přepadli. Na všechno jsou důkazy.“ („Placatej svět“)
A netýká se to ani snad tak textů, protože v nich si je kapela evidentně stále skálopevně jistá, ale především hudby samotné. Ta si rámcově ponechala svůj výraz z „Na počátku byl spam“, ovšem na několika místech se jí nepodařilo zaútočit tradičně řízným a zajímavým motivem, což vede k tomu, že při poslechu „GRRRotesek“ posluchač neprožívá zdaleka takový adrenalin, jako právě třeba o album dříve. Neplatí to samozřejmě absolutně – povedla se jistě úvodní „Vytěsňuju“ s krásně „prostinkým“ refrénem, „Haka starýho Nicka“ v níž Poly se svým vrčením jedinečně převádí komiksové písmo do písňového textu, jízda „Jedeme peklo“ (tak trochu na motivy „Nejsvětější trojice“ ze „Zapal dům poraž strom…“), „Placatej svět“ coby nejsilnější skladba celého alba s emotivním rapem na dezinformační motivy a melodicky pěkně vybarvené „Neber si to osobně“ a „Hvízdání“, představující INSANII v podstatě jako sympatické písničkáře, kteří kdysi hráli metal.
Ve zbytku ovšem, bohužel, posluchač nemá příliš šancí se chytit nějakého záchytného bodu, případně nezapochybovat, zda už něco podobného od kapely v minulosti neslyšel, jen v tak nějak lepším formátu. Ani proto však nejsou „GRRRotesky“ špatným albem, to ostatně zatím v případě INSANIE ani nepřichází v úvahu, a je jistě důležité, aby to zaznělo i na tomto místě. Jen prostě, komplexně vzato, působí spíš dojmem, že se kapela svého posledního výrazu už poněkud přejedla a na některých místech se v něm i trochu ztrácí.
1. Vytěsňuju
2. Narvi svůj testosteron jinam
3. Haka starýho Nicka
4. Ses ztrapnil
5. Jedeme peklo
6. Placatej svět
7. Nasyp to do mě
8. Bomba v kabaretu
9. Buď jako buddha
10. Neber si to osobně
11. Víc než platonicky
12. Hvízdání
Po počátečním rozčarování se vykrystalizovala kvalitativně nevyrovnaná kolekce, která nakonec představuje jen mírné zklamání. Nejprv to dobré. Fenomenální úvod "Vytěsňuju" s naprosto výmluvným textem, kterým mi Poly bere z úst to, o co se již několik let tu méně tu úspěšněji snažím. "Haka starýho Nicka" sice textově kulhá, ale hudebně nestrádá a svou tvrdostí a kvapíkem vpřed desku oživuje. To samé se dá říct o "Jedeme peklo" se správně návykovým "jupíjou" a refrénem, co prostě zabírá. "Placatej svět" je po pár posleších vybarvil k největším highlitům a totéž se dá říct o nenápadném "Hvízdání", které jsem trošku nenáviděl při covidovém bolehlavu, ale kvalitní píseň to rozhodně jest. Na druhé straně sídlí věci, které bych od Insanie radši neslyšel: "Ses ztrapnil" či "Buď jako Buddha". Zbytek tak nějak v normálu, což po předchozím "Spamu", který s hity praskal ve švech, je přece jen trošku málo.
31. března 2022
Shnoff
7,5 / 10
INSANIA jede peklo a sinusoidy. Letos ta amplituda směřuje dolů, poněvadž těch skladeb, které se jako celek neposlouchají s nerušeným pocitem lahodnosti, je dost. Asi je to i tím, že "Spam" nastavil laťku tak vysoko, že by s jejím přeskočením měl trable i Armand Duplantis.
Louis vyjmenoval zdařilé pecky a na MI je vypíchnout ty, které nabízí spíše pracné prokodrcání a prorapování k refrénu, který je jednou silný svým sloganem i melodií a podruhé ani jedním. V druhé množině nacházím velmi upachtěnou "Bombu" a taky "Ses ztrapnil", zpěvná opakovaná pasáž zachraňuje "Nasyp to do mě", "Buddhu", "Neber si to osobně" a hlavně baladu "Hvízdání", která je vytuněna obzvláště přijemně vlezlou melodií.
Zbytek je většinou super a díky tomu zvedám kapitánův odsudek o půl stupně Celsia.
31. března 2022
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
patras
7 / 10
Ano, na téměř dokonalou minulou desku to nema ani zdaleka, ale v rámci ČR pořád vysoký standard.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.